La arat; foto: Felician Săteanu

166

şi alte produse ca in, cânepă, cartofi, sfeclă, bostani, fasole.

felul de cereale (grâu, orz, ovăz, porumb, secară, orzoaică, hrişcă

Oare, Doamne, ce să fie?
Ce atâta bucurie,
Ce staţi aici adunaţi Dumneavoastră, iubiţi fraţi?
Căci e mult de când
umblăm
Şi aşa nu mai aflăm. Sunt trei luni de când

76.

Tarostele mirelui:

Oraţia de colăcărie

Pornitul plugului
Aratul şi semănatul culturilor de cereale este lucrarea cea mai grea şi mai importantă ce se face la începutul primăverii în fiecare gospodărie folosindu-se tracţiunea animală (boi, cai, vaci). În Ilba Mare, comună situată într-o  zonă montană cu  puţine terenuri arabile, aşezate în pante, se cultivă pe suprafeţe mici tot

De la Filip Maria, 33 ani

Datinile şi obiceiurile folclorice sunt un ansamblu de
manifestări păstrate şi practicate în comuna Ilva Mare ca o tradiţie ce se manifestă în mod spontan. Ea îşi are originea în credinţa creştină şi în năzuinţa unor împliniri cât mai rodnice în activitatea pe care o desfăşoară orice gospodar.

Datini şi obiceiuri folclorice legate de ocupaţiile
agricole la sătenii din Ilva Mare
(Bistriţa Năsăud)

Mamă, urâtu mă cere,
Du-te spune-i că n-oi mèrè!
De m-a cere urâtu, Mărită-te, mamă, tu! Ia, mamă, urâtu vine, Încuie uşile bine, Încuie-le şi le apasă
Şi spune-i că nu-s acasă
Cu urâtu-i greu o zi, D-apoi eu cât oi trăi?
Cu urâtu-i greu o noapte, D-apoi eu până la moarte?

Colecţia ANDREI S. FEŞTILĂ

75.

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

167

Sâmbra oilor este un obicei cu  adânci  tradiţii în Ilva
Mare, întrucât fiecare gospodar creşte în gospodăria sa un anumit număr de oi şi capre, după posibilităţi. La începutul lunii mai, proprietarii de oi se grupează la înţelegere şi formează turmele care urmează să  urce la munte pe păşunile montane stabilite de primărie. Se nominalizează  stăpânul de stână (cel cu  oi mai multe) precum şi gospodarii care îşi unesc oile în turmă (botei). Pentru fiecare stână se angajează baciul şi păcurarii, care iau în primire şi în grijă oile de la fiecare gospodar. Ei sunt retribuiţi în natură de către proprietarii oilor primind de regulă drept simbrie câte o oaie (pentru zece oi cuprinse în turmă). Stăpânul de stână

Cinstite taroste,
Iacă noi suntem cu poruncă-mpărătească
Ca ale noastre cuvinte să
se primească.
(arată colacul şi uiaga) Iată colac de grâu frumos Ca faţa Domnului Cristos Şi năframă de mătasă Cum poartă şi-nălţata împărăteasă.
Dar de vrei să fii apriat
(sigur),
Noi ştim spune adevărat

77.

Prăşitul porumbului denumit de localnici căpălitul este
operaţiunea ce se aplică la această cultură după ce a răsărit porumbul. Se sapă toată  suprafaţa parcurgându-se fir cu  fir pentru   a  sparge crusta şi a înlătura buruienile parazite care cauzează pierderi de recoltă. La fel sunt prăşiţi şi cartofii, varza, fasolea, iar legumele sunt plivite periodic şi toate cu  diferite soluţii împotriva dăunătorilor.

La ieşirea tarostelui
miresei, cel al mirelui zice:

De la Filip Tănase, 65 ani

venim
Ne uităm şi nu dormim Şi aşa lucruri potrivite Încă nu ne-o fost ivite, Afară feciori jucând,
În casă fete plângând: Şi-i atâta desfătare
Chiar ca la înmormântare. Dar noi ştim cu-adevărat Că înălţata împărăteasă
Cu a ei oaste aleasă
Are şi un ostaş de cinste şi omenie
Care numai taroste poate
să fie.

Fiecare gospodar îşi pregăteşte spre sfârşitul iernii uneltele pentru
arat; plugul, grapa, sacii cu seminţe. Pe măsură ce dispare zăpada, o dată cu   zilele însorite începe aratul chiar în mustul zăpezii, făcându-se primele semănături la ovăz şi orz, apoi la grâul de primăvară şi ultimele semănături se fac la porumb în mălăişte şi la cartofi. În prima zi când  se  iese la arat, are loc în fiecare gospodărie o ceremonie religioasă. Toată  familia cu  mic, cu mare, rosteşte în genunchi o rugăciune pentru  a avea spor în muncă şi pentru  a obţine roade îmbelşugate. Plugul şi vitele de muncă sunt stropite cu aghiazmă (apă sfinţită) şi sunt înconjurate cu  fum de tămâie. Se trage prima brazdă, însutită la pas, cu chiote de bucurie, de către cei din familie. După ce a fost brăzdat tot terenul în mai  multe zile se face semănatul prin aruncarea boabelor cu   mâna, în evantai, cu  o anumită  pricepere ca să realizeze o împrăştiere uniformă peste brazde, după care urmează grăpatul,  operaţiune  făcută   tot   cu  ajutorul  vitelor,  pentru nivelarea brazdelor şi acoperirea seminţei. Ogorul astfel pregătit este protejat de invazia unor animale sau de alţi factori distructivi. Cartofii se plantează manual în cuiburi făcute cu sapa iar pe lângă lanurile de porumb, amplasate pe terenurile cele mai   fertile din vatra satului, se plantează fasolea, varza şi sfecla. În grădina de  legume amenajată în preajma casei, se sapă straturile cu hârleţul şi se plantează salată verde, ceapă, usturoi, rădăcinoase, mărar, roşii etc. La aceste munci participă toţi  membrii familiei apţi de lucru.

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

Stână; foto: Felician Săteanu

168

Daru şi mila lui Dumnezeu
Sfântu
Care-o făcut ceru şi pământu,
Marea şi tăte adâncurile, Pentru că ne-a-nvrednicit şi pe noi
Ca să ajungem această zi
preasfinţită,
De Dumnezeu rândută. Adică această zi de bucurie şi veselie

78.

Iertăciunea la mire şi
mireasă

De la Cristea Aurel, 79 ani

gospodărire a păşunii atribuite, prepararea laptelui în asigurarea
retribuirii echitabile a caşului obţinut din laptele de oaie. Sâmbra oilor este precedată de ruptul sterpelor adică separarea mieilor de mame (înţărcarea), separarea mioarelor şi a berbecilor de oile cu lapte şi îngrijirea mai  deosebită  a turmei pentru  a menţine perioada de lactaţie şi prepararea caşului. Sâmbra se desfăşoară într-o zi	convenită  de participanţi la locul montan unde se stabileşte stâna. Aici sunt construite instalaţiile necesare pentru buna desfăşurare a activităţii pastorale între care coliba pentru adăpostul păstorilor, strunga o  împrejmuire în care oile sunt adăpostite pe timp de noapte, cu  ieşiri  speciale prin care trece fiecare oaie pentru a fi mulsă dimineaţa şi seara. Se amenajează adăposturi pentru câinii de pază, jgheaburi în care se colectează apa pentru  adăpostul oilor, pătulului, un adăpost suspendat pe stâlpi, unde se păstrează, în condiţii de aerisire, caşii preparaţi în fiecare zi. În colibă se amenajează pe sol locul de dormit în comun, alcătuit din cetini de brad şi  iarbă  uscată, acoperite cu cergi groase de  lână iar la picioare se întinde vatra focului, protejat  de un buştean voluminos denumit năclad şi întreţinută de un foc permanent cu lemne uscate. Lângă foc se montează o cujbă de care se atârnă deasupra  focului, căldarea în care se prepară urda şi oalele pentru  gătitul   hranei. În colibă se află budaca, un vas mare din doage de lemn în care se colectează laptele şi se prepară   caşul. Hainele purtate de  păcurari sunt păstrate la căpătâi sau pe anumite cuiere fixate pe  bârnele sălaşului în caz că trebuie uscate, după ploi.
Procesul de preparare a caşului este realizat de către

asigură  hrană şi îmbrăcăminte pentru păstori precum şi buna

C-a nost tânăr împărat
Dimineaţa s-o sculat Şi pe faţă s-o spălat Mândră oaste-o adunat. Şi la răsărit de soare
A plecat la vânătoare. Şi-a văzut în grădina dumneavoastră
O floare foarte frumoasă Care nici creşte, nici înfloreşte,
Ci tot mai mult se
veştejeşte.
Deci s-a sfătuit cu mai tăţi S-o ducă la curţile sale împărăteşti
Ca acolo să crească şi să
înflorească
Şi noroc să rânduiască.

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

Mulsul oilor; foto: Felician Săteanu

169

adică alegerea oilor care sunt preluate de fiecare proprietar.
Trebuie menţionat faptul că atunci  când este anunţat să  meargă la stână, ca să-şi ridice cota de brânză ce i se cuvine, fiecare asociat, duce pentru păstori diverse alimente şi băutură iar baciul îl primeşte cu  o masă bogată de mămăligă cu  brânză proaspătă sau balmoş. Aduşi acasă, caşii sunt preparaţi pentru conservare

până la ultimul asociat, până se produce dezmembrarea stânei,

Şi fiindcă apostolu grăieşte
Şi Dumnezeu porunceşte
Omu părinţii a-şi lăsa
Şi soţie a-şi căuta.
Deci şi acest tânăr în lume s-o-nvârtit
Şi soţie ş-o dobândit
Ca să-i fie soţie adevărată Şi de Dumnezeu chemată. Pântru aceea zice
Că ştiu cu adevărat
Că la a mé naştere s-o aflat
O cinstită moaşă mare Care trebe la oricare, Care de pe pajiştea verde m-o luat,
Sfântului botez m-o
închinat
Şi din păgân m-o făcut creştin
Că şi dânsa de-i vie Dumnezeu să o ţie. Iar de-i moartă,
Dumnezeu s-o hodinească
Şi noroc bun să rânduiască. Apoi mă rog la iubiţii mei părinţi trupeşti,
Tată şi mamă
Care m-o născut şi m-o crescut
Şi întru frica lui Dumnezeu
m-o învăţat.
Iar eu din zi în zi crescând, La biserică umblând, Totdeauna m-am rugat lui Dumnezeu.
Iar Dumnezeu de ce m-am
rugat,
Tăte mi le-o dat. Dimineaţa sculându-mă,
La Dumnezeu rugându-mă Ca să-mi rânduiască şi mie O zi de bucurie şi un ceas de căsătorie

baciul stânei, un om cu   experienţă verificată în modul de a
conduce o stână şi  de a face brânză de calitate. Peste laptele proaspăt adunat  în budacă se punea cu  linguroiul o anumită cantitate de chiag, un preparat cu proprietăţi  chimice făcut din rânza (stomacul) unui miel sacrificat  înainte de a se hrăni cu iarbă. Compoziţia obţinută era mărunţită şi amestecată cu  un obiect special din lemn, numit jântalău apoi baciul, cu  ambele mâini suflecate şi curate, separa uşor caşul de  zer şi-l punea într-o ţesătură  de lână numită strecurătoare pe care o lega de colţuri şi o atârna de pătul până se scurgea tot zerul într-o găleată. Luând forma unui bulgăre mare, caşul este aşezat pe scândurile cioplite de la pătul pentru zvântare şi conservare până venea cel îndreptăţit să-l primească drept venit pentru  oile sale. Sâmbra oilor începea cu urcatul oilor la munte, în data prestabilită, aduse de proprietarii lor. Aici, fiecare gospodar îşi mulgea oile proprii şi se trecea la măsuratul laptelui pe  baza căruia se stabileşte cantitatea de brânză ce trebuie să  o primească fiecare sâmbraş, atunci  când îi venea rândul. Măsurarea laptelui se face după o metodă arhaică simplă şi precisă cu carâmbul şi ţâncuşa. La măsurătură este folosit acelaşi vas cu capacitate stabilită. Livrarea cotelor de brânză începe cu  proprietarii care au  oi mai  multe,

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

170

De la Cristea Aurel, 79 ani

Recoltarea  fânului  este  o  lucrare  agrară  de  mare
amploare  desfăşurată  pe  parcursul  verii  pentru  agonisirea furajelor necesare la hrana animalelor pe perioada de iarnă. Cele mai  importante lucrări ce necesită eforturi  fizice şi un volum mare de muncă, la care sunt antrenaţi toţi membrii familiei, sunt cositul, greblatul şi conservarea fânului în căpiţe, în clăi (numite şi stoguri) sau  în adăposturi numite fânare. Cositul începe când iarba este înflorită şi se află în plină vegetaţie suculentă  pentru a obţine un fân de calitate. În prima zi de coasă, credincioşii încep lucrul cu o scurtă ceremonie religioasă în care rostesc la faţa locului rugăciuni însoţite cu fum de tămâie în speranţa de a avea spor în muncă şi de a obţine recolte cât mai  bune. Cositul este efectuat numai de bărbaţi care parcurg agale tot terenul doborând iarba cu  coasa în brazde simetrice, care sunt apoi împrăştiate cu furca de femei şi  copii pentru a se usca la soare. Urmează greblatul terenului cu unelte specifice şi adunatul fânului în căpiţe care sunt transportate cu  drugii, într-un loc convenabil unde se clădeşte claia sau  la adăpost în şură ori   la fânare. Pentru  a îmbogăţi cantitatea de furaje se recoltează spre toamnă otava, se adună paiele de la treierişul cerealelor, păşunile şi cocenii de porumb şi orice resturi vegetale. În scopul asigurării unor furaje cu bogate calităţi nutritive, se cultivă şi se recoltează în condiţii optime trifoiul şi lucerna, sfecla furajeră şi bostanii.
Seceratul păioaselor este iarăşi o muncă de campanie sezonieră de mare importanţă care constă în recoltarea cerealelor ce au fost semănate primăvara. Cerealele se recoltează manual cu secera printr-o muncă anevoioasă şi istovitoare executată atât de bărbaţi cât şi de femei la începutul toamnei când holdele au  dat în pârg şi au bobul copt. Tulpinile cu spice sunt apucate cu mâna stângă şi retezate cu secera, aproape de pământ, printr-o mişcare abilă, acumulând mai  multe porţii până la alcătuirea snopului, care este legat cu un şnur de paie realizat cu  dibăcie şi pricepere. Snopii sunt adunaţi în jirezi  sau expuşi pe nişte pari   spre a fi lăsaţi  un timp la soare ca să se usuce, apoi sunt transportaţi la

pe iarnă, după gustul şi priceperea fiecărui gospodar. După ce
s-au scurs bine de zer, caşii sunt tăiaţi în felii şi măcinaţi sau frământaţi cu sare, după gust şi brânza astfel obţinută este bătută în bărbânţe sau  în borcane închise ermetic (chiar în burdufuri), unde se păstrează timp îndelungat. Spre sfârşitul verii, după ce au   fost  distribuite toate cotele de brânză, stâna îşi încetează activitatea. De aici s-a formulat şi zicala: „La Sfânta Mărie Mare, coboară oile la vale”. Dacă sunt bine îngrijite unele oi continuă să mai dea câteva picături de lapte gras care, amestecat cu laptele de vacă, dă un iaurt deosebit de gustos.

Ca la alţi oameni de
omenie
Deci, Dumnezeu s-o milostivit
Şi azi mi-o rânduit Pântru aceea mă rog domniilor sale
Ca şi dânşii să fie cu
bucurie
La a mea căsătorie
Şi să mă sloboadă să mă cunun
Cu soţul (soţia) meu (a)
iubit(ă)
De Dumnezeu rânduit(ă) Ca să-mi dea un cuvânt De noroc şi viaţă lungă
Şi de sănătate şi de noroc
bun
Să rânduiască.
Apoi mă rog de iubiţii mei fraţi şi surori
Cu care împreună am
crescut în casa părintească
Ca în grădina zorilor Ca în paradisul florilor Să-mi daţi un cuvânt de bucurie
La a mea căsătorie Şi noroc bun să rânduiască.

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

171

Mnireasă, mnirele tău
Samână cu mâţu mneu Când îl văz sara pă lună, Gând’eşti că-i un d’em d’e

80.

Celelalt’e iară nu s-o lăsat
şî ele o zâs:

De la Xenia Pop, 62 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

U, iu, iu pă d’ealu gol
Că mnireasa n-are ţol Până-a tunde cânele Şî i-a face mnirele;
Până a tund’e cânii d’in sat
Şi i-a face ţol pă pat.

79.

Zâceau fét’ile d’in partea
mnirelui:

Cultivarea şi prelucrarea inului şi a cânepei
Nevoia asigurării îmbrăcămintei se rezolva în trecut, în lumea satelor prin diverse activităţi productive, tradiţionale, care alcătuiesc o adevărată industrie casnică. În comuna Ilva Mare ca şi în celelalte părţi, gospodarii cultivă inul şi cânepa ca plante textile de bază pe care le prelucrează succesiv, în diferite faze, până la realizarea pânzei ţesute în casă, materia primă din care se confecţionează cele mai  diferite obiecte de rufărie şi lenjerie. Inul şi cânepa se seamănă primăvara o dată cu  celelalte culturi păioase.  Când  aceste  plante  textile  ajung  la  maturitate,  se recoltează tulpinile prin smulgere cu   rădăcină şi se  leagă în mănunchiuri uniforme numite jupi care se pun la uscat. După ce s-a extras sămânţa, jupii sunt puşi la topit în tău (o apă stătătoare) unde  partea  lemnoasă  devine  fragilă  iar  partea  fibroasă  se desprinde uşor de pe tulpină. În urma procesului de topire, jupii sunt  spălaţi  şi  uscaţi  la  soare,  după  care  începe  meliţatul, operaţiune făcută cu o unealtă  simplă de lemn (meliţa) care îndepărtează  structurile  lemnoase  sub  formă  de  puzderii  şi transformă jupii în fuioare. La rândul lor, acestea sunt preluate cu  altă unealtă denumită ragilă pentru  a uniformiza şi orienta structura fibrelor într-o  ordine ce face posibilă toarcerea lor în fire textile de diverse forme. O parte din resturile textile rezultate în urma răgilatului şi denumite câlţi se prelucrează la hrebeni, mecanisme care le scarmână şi le omogenizează pentru a putea fi toarse ca fuiorul. Torsul este operaţiunea îndelungată şi migăloase prin care fuiorul şi câlţii sunt transformaţi manual în fire şi aţe de diverse dimensiuni, folosindu-se în acest scop caierul cu fusul şi cujeica (furca de tors). Cantitatea de fire toarse este depănată pe răşchitor într-o structură  ce formează  sculul de tort. Când se termină torsul, sculurile sunt spălate de mai multe ori cu leşie în ciubăr pentru înălbire. După uscare, sculurile sunt montate pe vârtelniţă şi aţa este făcută ghem. Din mai multe gheme se pregăteşte urzeala pentru  pânză, în funcţie de cantitatea de fire

Strigături la nuntă

Colecţia MARIA
MIRELA PODUŢ ŞI CORINA ISABELLA CSISZÁR

arie sau în adăposturi pentru a fi  treieraţi. O grijă deosebită se
acordă la manipularea snopilor pentru a nu rupe spicele şi pentru a evita orice risipă de boabe care se scutură cu  uşurinţă.
Treieratul cerealelor păioase este operaţiunea prin care boabele  sunt separate şi extrase din spice cu ajutorul unor mecanisme  simple  sau  cu  batoza. A existat  o  vreme  când treieratul se făcea  manual cu o unealtă rudimentară numită îmblăciu iar separarea boabelor de pleavă se făcea cu vântureşca pe aria şurii sau  pe un plan special amenajat în bătaia vântului. Având cereale puţine şi diferite, fiecare gospodar adună snopii cu carul în curtea sau  şura locuinţei unde este adusă batoza.

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

172

Opincile sunt piese de încălţăminte rustice, simple şi
practice, cunoscute din cele mai vechi timpuri. Erau confecţionate

De la Xenia Pop, 62 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

Pă asta vale pustâie
Nici lupt’ii să nu vie
Că bugăt am vinit noi
Şi n-om şti mere-napoi; Pă asta vale săcată
Nici lupt’ii să nu treacă.

82.

De la Xenia Pop, 62 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

Tăbăcitul şi prelucrarea pieilor
Preocupări tradiţionale de muncă se realizau în Ilva Mare şi în  domeniul prelucrării pieilor de animale domestice sau cinegetice pentru confecţionarea încălţămintei şi a unor piese de îmbrăcăminte. În fiecare gospodărie erau prelucrate pieile de porc şi de bovine din care se confecţionau opinci, iar pieile de miel, de ovine cât şi cele obţinute  de  la unele animale sălbatice (iepure,  vulpe,  jder,  vidră,  nevăstuică  etc.)  se  prelucrau  cu metode mai  sofisticate, de meşteri cojocari, care confecţionau căciuli,   bundiţe,   gulere,   pieptare,   cojoace,   cât   şi   unele piese ornamentale aplicate pe hainele din pănură. Principala operaţiune  din  acest  domeniu  era  ruşitul  pieilor  pentru opinci. După sacrificarea sau  jupuirea animalului, pielea crudă se întindea şi  se  fixa cu cuie pe o platformă de lemn şi se presăra cenuşă sau sare, fiind lăsată o vreme să se usuce. Pielea pentru  opinci era tăiată în fâşii mai  late sau mai  înguste şi se înlătura partea păroasă cu un cuţit. Fâşiile se introduceau apoi în ruşală, o compoziţie de apă fierbinte,  impregnată cu tananţi obţinuţi din scoarţă de arin, stejar, paie, sare şi  tărâţe. Ţinută  în ruşală  câteva  zile,  pielea  căpăta  o  anumită  consistenţă  de maleabilitate	şi	impermeabilitate,	calităţi	ideale	pentru confecţionarea încălţămintei.

Principalele etape aplicate în prelucrarea lânii sunt: tunsul oilor,
spălatul lânii, hrebănatul, torsul şi ţesutul din care rezultă pănura. Spre deosebire de pânză, pănura este dusă la vâltoare care îi conferă o rezistenţă şi o structură pufoasă plăcută. Din pănură se confecţionează haine groase de iarnă.

Să trăieşti, nănaşă mare,
Scoală-ţi mnirile-n pt’icioare
Să-l vedem cât îi d’e mare Că d’e frumos l-am văzut, D’e mare nu l-am priceput; Că d’e frumos îl vedem, D’e mare nu-l pricepem. Băutori, nu-i băutori,
Numa-o cupă d’e tri ori. Dohănaş, nu-i dohănaş, Numa tri pagle pă ceas. Uitaţi-vă, nu-i minciună, Că ş-amu-i cu ţâgara-n gură.

în  fiecare  an,
îmbrăcăminte.

Prelucrarea  lânii  obţinută  de  la  oi
constituie altă sursă de materie primă pentru

cei din familie.

după care se croiesc piesele vestimentare pentru

81.

De la Xenia Pop, 62 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

lână;
Când îl vezi sara pân sat, Gând’eşti că-i
dracu-ncălţat.

obţinute la tors, ţesutul pânzei se realizează manual cu	un
mecanism simplu din lemn numit stative (război de ţesut). Firele de urzeală sunt trecute prin iţe şi prin spată, fiind dispuse pe două planuri care pot fi  mişcate în sus şi în jos cu  ajutorul tălpigilor acţionaţi cu  picioarele pentru a crea deschiderile alternative prin care trece suveica. Războiul de ţesut (stativele) se montează de regulă în camera de locuit sau  în altă  încăpere încălzită, pentru că ţesutul este o operaţiune mai   îndelungată şi monotonă care cere multă  răbdare şi pricepere din partea gospodinei. Pânza obţinută se spală şi se usucă de mai multe ori, până se albeşte,

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )

173

De la Viorica Miholca, 46 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

Măi mnire, fătu’ mnieu,
Du-te în t’imiteu
Şi-l adă pă tată-tău
Şî dacă n-a veni să şadă, Numa mnire să t’e vadă.

85.

De la Xenia Pop, 62 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

O, săracă, tu mnireasă,
Calea-i tătă cu coturi
Şî soacră-ta-i cu ponturi; Calea-i tare cotoroasă
Şî socră-ta-i ponturoasă.

84.

De la Xenia Pop, 62 ani,
Groşii Ţibleşului, 2014

Prelucrarea oloiului din seminţe de bostan
În comuna Ilva Mare, fiind zonă de munte, nu se cultiva floarea  soarelui  dar  existau  preocupări  tradiţionale  pentru prepararea uleiului comestibil extras din sâmburi de bostan şi din seminţe de in şi cânepă. Întrucât se cultivau cantităţi mari  de bostani, ca furaje pentru îngrăşământul porcilor, sâmburii obţinuţi din aceste produse erau  aleşi şi uscaţi. Seminţele bine uscate se zdrobeau într-o instalaţie specială numită piuă. Amestecul se încălzeşte pe o vatră  concavă  din piatră sau  tuci  şi se pune într-un sac de pănură care este băgat  la presă. Oloiul de bostan are o culoare verzuie şi un gust apetisant, considerat o raritate culinară. Este folosit în pregătirea mâncării de post.

Fét’ile d’in Libot’in
Mărg pă luncă dohon’ind
Le iesă dracu d’in râpă Să le puie foc în t’ipă; Le ié dracu d’in stan
Să le puie şî dohan.

83.

de fiecare gospodar, după priceperea sa, fiind prevăzute cu
gurgoi şi nojiţe, cu  aţe speciale din lână  răsucită. La încălţare, piciorul se înfăşura într-o bucată de pânză sau pănură numită obială, peste care se leagă opinca.

memoria ethnologica nr. 50 - 51 *ianuarie - iunie 2014 ( An XIV )